crizalecturii

Criza lecturii? După 1989, reper cronologic care ne va obseda un timp, s-a adus în discuţie existenţa unei crize a lecturii în România. Mai exact, nu chiar dupa 1989, ci puţin mai târziu, când vidul documentar creat de cenzura comunistă începe să se compenseze printr-o producţie editorială relativ abundentă, compusă mai ales din traduceri şi recuperări/reeditări. Pe la jumătatea anilor 90, până şi cititorii profesionişti, cum ar fi criticii literari, recunoşteau că nu mai pot citi tot ce se publică în domeniul care îi interesează şi că sunt nevoiţi să recurgă la selecţii mai mult sau mai puţin sistematizate. Numărul în creştere al noilor apariţii editoriale şi aproape inexistenţa unor instrumente bibliografice exhaustive şi analitice au creat o stare de dezordine documentară cu consecinţe nefaste pe termen lung asupra cercetării ştiinţifice şi creaţiei culturale în genere. Dezordinea bibliografica duce inevitabil la o dezordine cognitivă. Chiar daca unele proiecte mai vechi sunt continuate cu rezultate dintre cele mai bune, cum ar fi Bibliografia Istorică a României, multe domenii şi subiecte sunt complet descoperite în această privinţă ceea ce permite instalarea unei aumite stări de confuzie, de aventură documentară nedorită. Pentru acest motiv probabil, sau şi pentru acest motiv, o parte a celor cu profesii intelectuale ajung prea curând sa trăiască din economii - din ceea ce au citit cândva -, renunţând să mai acumuleze. Ei recomandă mai mult lectura decât o practică. Se mulţumesc cu o surprinzătoare atitudine conservatoare repetând cu monotonie: „tot clasicii sunt de bază” sau „Internetul nu va înlocui niciodată cartea”. Cititorul de rând, în ceea ce îl priveşte, pare să fi fost cucerit total şi definitiv de mijloacele de informare şi divertisment mai facile cum ar fi televizorul. Nu la mult timp după revoluţie, lectura in libertate încetează să mai fie un fenomen cultural nou consumat insaţiabil, devenind unul obişnuit, un exerciţiu care poate fi amânat. Câţiva dintre mai tinerii (ne)cititori par chiar a-l ignora, abandonându-se necondiţionat calculatorului, în special jocurilor şi navigării sau comunicării pe Internet. Pentru mulţi dintre aceştia, cartea devine un simbol al plictiselii şi pierderii de vreme. Percepţia asupra lecturii este în cazul lor una negativă, mergându-se până la a fi identificată cu pedeapsa. Această situaţie stârneşte o nelinişte pedagogică în mediile celor care au o profesie apropiată cărţii sau au vreo responsabilitate socială oarecare. Când nu sunt animaţi de o naivă utopie umanistă a lecturilor generalizate şi obligatorii, cei care îşi exprimă îngrijorarea o fac datorită faptului că în opinia lor deficitul de lectură sau lectura superficială, neantrenată, creează un handicap social indivizilor, perturbă inserţia lor culturală în societate, îi face vulnerabili manipulării, îi lipseşte de o disciplină intelectuală necesară. Nu trebuie pierdut din vedere nici faptul că sărăcia economică a tranziţiei îi ţine departe de cărţi pe unii dintre concetăţeni. În categoriile conservatoare şi nostalgice ale populaţiei, populaţie aflată în dificultate economică şi care se găseşte în situaţia de a-şi vinde cărţile pentru a-şi plăti întreţinerea şi nu de a cumpăra cărţi, a apărut chiar opinia că în comunism, când oamenii nu prea aveau alternative, se citea mai mult. Cititul, în acest caz, ar fi fost rezultatul unei constrângeri, se zice benefice, unul dintre puţinele avantaje pe care se pare că le aduce viaţa într-un mediu sărac în oferte culturale. În altă interpretare, cititul era în acele timpuri un act subversiv, o forma de rezistenţă (prin cultură).

Tema lecturii, cu toate contradicţiile şi incertitudinile care îi sunt asociate, devine, după cum am schiţat în această introducere, un revelator social şi ideologic al celor care se plasează pe o poziţie sau alta. Într-un percutant articol la care s-a făcut de mai multe ori trimitere în ultimul timp pe listele de discuţie profesionale, un sociolog minimaliza crispările celor care cu mare emfază vorbesc de o criză a lecturii. Autorul acestui articol, Claude Poissenot, sociolog la Universitatea Nancy-II, denunţa discursurile asupra analfabetismului, acestea traducând în opinia lui „mai ales aspiraţiile sau frustrările sociale ale celor care le vehiculează”. El afirma pe bună dreptate că „ preocupările faţă de lectura tinerilor exprimă mai curând interogările generaţiei dominante în raportarea ei la cei care se pregătesc să-i succeadă. Tinerii dezvoltă un raport instrumental cu lectura şi acordă rar acestei activităţi un statut de excepţionalitate. Dimpotrivă, ei îşi asimilează foarte bine noile tehnologii care concurează vechile mijloace de comunicare.” Fiecare generaţie valorizează competenţele pe care le stăpâneşte mai bine: generaţia celor pentru care Internetul a apărut prea târziu este ataşată de lectură, iar tinerii „analfabeţi” se dedică noilor tehnologii. Astfel, criza lecturii disimulează poate o mutaţie culturală în cadrul căreia competenţele clasice ale lecturii sunt abandonate în profitul altora mai adaptative. Ca să fim corecţi, lectura nu este o practică total abandonată. Ceea ce dispare oarecum este „plăcerea” şi „respectul” textului. Iar ceea ce se accentuează este caracterul pragmatic, depasionat al lecturii, preferinţa pentru lectura interactivă, dinamică, intervenţionistă. Lectura încearcă mai puţin să desfăşoare potenţialităţile semantice ale textului decât să profite de finalităţile practice ale utilizării lui. A citi nu mai înseamnă numai a regăsi sensul unic pe care autorul a vrut să-l transmită, ci şi a face un colaj de fragmente eterogene, a parcurge într-o succesiune care nu a fost prestabilită documente de diverse tipuri. Aceste documente le poţi salva, modifica, recompune, comunica imediat. Creativitatea receptorului devine la fel de importantă ca şi creativitatea sursei pentru producerea sensului şi justificarea operei, creatorul originar fiind demitizat iar textul cu obstinaţie deconstruit. Lectura cărţilor tipărite suportă influenţele comportamentului „navigaţional”, interacţionist. Poate cărţile nu vor dispare niciodată, dar modul în care se citea când existau numai cărţile sigur dispare.

Lectura cărţilor devine din ce în ce mai des una oblică, tabulară în încercarea cititorului de a găsi fragmentul util, presupoziţiile bine ascunse ale textului, pasajul sintetic, trimiterea care să relanseze căutarea. În bibliotecă, cititorul caută mai cu seamă pasaje, concluziile unei cercetări, o notă de subsol care îl va pune pe o pistă nouă. Acest gen de cititor este preocupat mai mult de intertextualitatea colecţiei decât de textualitatea ei. Interesează modul în care diversele fragmente pe care cititorul şi le extrage (fotocopiază, scanează, le trimite în contul de email) fac trimiteri unele la altele, se validează reciproc sau se contrazic. De aceea, ceea ce dă forţă bibliotecii la care el recurge, este inserţia ei într-o reţea, competenţa cu care biblioteca gestionează fluxul de informaţii, protejându-l pe utilizator de panica drumului închis. Tot din acest mod de a citi, alunecând dintr-o referinţă în alta şi nu răsfoind pagină după pagină, derivă şi nevoia accesului direct la raft, model care a avut puţină audienţă la noi până acum. În lipsa accesului liber bine organizat la întreaga colecţie, devine de o extrem de mare importanţă articularea inteligentă a unei baze de metadate, aceasta condiţionând deseori decisiv maniera în care sunt valorificate documentele conservate de către bibliotecă sau cele la care aceasta oferă accesul. Succesul unei biblioteci actuale constă, cred, în întreţinerea unui climat deschis de susţinere documentară care să transforme lectura dintr-un act individual desfăşurat într-un ritm lent şi cu un rezultat incert, într-un proces colaborativ prin care biblioteca şi utilizatorul se asociază în vederea realizării unui scop concret, într-un termen dat. În opinia mea, dispozitivele de asistenţă şi expertiză documentară vor fi, dacă nu cumva sunt deja, cele mai solicitate produse ale bibliotecii.

Cei care fac turism cultural cu ajutorul burselor obţinute în străinătate, cercetători, profesori sau studenţi, spun uneori că s-au putut informa pe teme care priveau România recentă mai bine în bibliotecile de acolo decât în cele de aici. Bibliotecile din România trebuie să-şi asigure controlul documentar, supremaţia dacă se poate spune aşa, asupra subiectelor care sunt de actualitate locală. Ele nu pot face aceasta decât prin realizarea unei congruenţe între colecţiile lor şi activitatea intelectuală din universităţi dacă e să ne referim la bibliotecile universitare. Din păcate, marginalizarea bibliotecilor în cadrul universităţilor de la noi şi în general în cadrul societăţii, superba lor izolare, indică nu o criză a lecturii ci o criză gravă şi profundă de gestionare a culturii. Nu e suficient sa spunem că bibliotecile au bugete insuficiente, chiar dacă într-adevăr în foarte multe cazuri ele sunt prost bugetizate. A considera această stare de o manieră fatalistă nu este o bună atitudine. Bibliotecile ar trebui să se mobilizeze mai mult, să fie active, prompte, să motiveze revendicările lor financiare cu proiecte concrete, detaliate şi fiabile. Ele trebuie să convingă atât finanţatorii cât şi utilizatorii de credibilitatea şi utilitatea lor. Bibliotecile din România au nevoie de o reprezentare socială modernă, de instituţii deschise spre experimente, nu de instituţii îngheţate în proiect. Bibliotecile cred că trebuie să probeze că au capacitatea de a ţine pasul cu transformările care apar în procesul de producere, tratare şi difuzare a informaţiei. Se ştie că frecvenţa cu care şi modul în care un utilizator se adresează unui sistem info-documentar depind de imaginea pe care acel utilizator o are despre modul de funcţionare şi de organizare al acelui sistem. Bibliotecilor le revine o parte importantă din responsabilitatea faţă de cât şi cum se citeşte (mai mult sau mai puţin, ca în secolul XIX sau ca în secolul XXI). Bibliotecile cred că trebuie să conştientizeze această responsabilitate, să şi-o asume şi să se lupte să o facă recunoscută, recentrând astfel locul lor în sistemul de valori şi de priorităţi din comunitatea căreia îi aparţin. (Publicat in ABIR : Asociaţia Bibliotecarilor din Învăţământ - România : buletin trimestrial, Nr. 4, 2004, pp. 20-24.)